I tidigare avsnitt:
- Abigail dödade Nick Boyle. - Vi kan inte säga nåt.
Jag är orolig för dig, Will. Du känner sån empati för mördarna-
- att du förlorar dig själv.
- Jag borde röntga hjärnan. - Är du labil?
- Är nåt fel? - Du förlorade tiden.
- Det är nåt fel på mig. - Jag är din vän.
Jag bryr mig om dig. Du tappar kontakten med verkligheten.
Jag känner nerverna klicka-
- som bergochdalbanekuggar på väg mot det oundvikliga stupet.
Snabba ljud som snabbt tar slut.
Abigail Hobbs ordnade Nicholas Boyles slut.
Som en sprucken ballong.
Hon tog ett liv.
- Du har tagit ett liv. - Ja. Det har du också.
Du sörjer. Inte över livet du tog utan över livet som togs ifrån dig.
Om Abigail hade kunnat börja om på nytt hade du också kunnat det.
Du hade kunnat frigöra dig själv från galenskapen och morden.
Vi ljög för hennes skull.
Vi vet hur det är att ta ett liv, och hur folk dör när vi inte har nåt val.
Vi vet att de inte bara är kött-
- utan ljus och luft och färg.
- Är det inte så att leva? - Känner du dig levande, Will?
Det känns som att jag bleknar.
Har du tappat tiden eller hallucinerat igen?
Jag vill att du ska rita en urtavla.
Med siffror. Den lilla visaren visar timmen och den stora minuterna.
- Varför? - En övning.
Du ska fokusera på nuet.
Tänk på var du är så ofta du kan. Och när. Tänk på vem du är.
Klockan är 19.16.
Baltimore i Maryland.
Jag heter Will Graham.
En liten påminnelse.
Det är nåt du kan klamra dig fast vid.
Och veta att du lever.
Will?
- Vad hände där inne? - Jag blev förvirrad.
Du har varit förvirrad och upprörd förut men inte rädd.
Jag är van vid rädsla. Jag blev desorienterad. Jag kan gå in igen.
Jag såg ditt ansiktsuttryck när du kom ut. Varför blev du stum?
Jag ser och hör bättre när jag är rädd, men jag uttrycker mig sämre.
Du förstörde brottsplatsen. Det har du aldrig gjort förut.
- Jag trodde att jag var ansvarig. - Att du hade dödat kvinnan?
- När jag gör det jag gör... - Det du gör...
...är att ta till dig alla bevisen.
Du extrapolerar. Du rekonstruerar en mördares tankesätt.
Du ser inte dig själv som en mördare.
Jag gick vilse under rekonstruktionen.
Bara ett ögonblick.
Jag är officiellt bekymrad för dig.
- Officiellt? - Det stämmer.
Du valde väl dr Lecter, och inte en av FBI:s psykiatrer-
- för att min mentala hälsa skulle förbli inofficiell?
Jag vill vara försiktig med dig.
Vi vill inte förstöra dig. Är det det som händer?
Har jag förstört dig?
Har du nån som inte är förstörd som är bättre än jag när jag är förstörd?
Rädsla gör dig oförskämd.
Hon hette Beth LeBeau. Hon drunknade i sitt eget blod.
Och det hon inte drunknade i finns på golvet och under sängen.
Hon gömde sig.
Han väntade på henne under sängen.
Hon försökte riva sig fri.
Han kände henne. Han trodde att han brydde sig om henne.
För mycket.
Pojkvän, före detta pojkvän, kollega, butiksbiträde...
Fingeravtryck på kniven. - Tillhör de dig?
Förlåt.
Vi har hudvävnad. Troligen från mördaren.
Huden är så skadad att vi inte har några fingeravtryck.
Offret rev mördaren djupt.
- Men han blödde inte. - Varför inte det?
Han verkar ha försökt dra bort huden från hennes ansikte.
Som om han tog bort en mask?
Mina händer luktar fortfarande som koppar, av blod.
Jag minns inte brottsplatsen innan jag såg mig själv döda henne.
Minnena försvann, men du vet att de saknas.
Våldet jag såg i mitt sinne-
- känns mer verkligt än det jag vet är sant.
- Vad vet du? - Att jag inte dödade henne.
Jag minns att jag skar henne och att jag såg henne dö.
Du måste betvinga illusionerna som tar över din verklighet.
- Vilka vilda fantasier har mördaren? - Det var inte vilt, det var ensamt.
Desperat och sorgligt.
Jag såg mig själv i spegeln.
Jag såg rakt igenom mig själv.
Förbi mig själv, som om jag var en främling.
Du måste konfrontera dina begränsningar för det du gör.
Menar du skillnaden mellan galenskap och tillräknelighet?
Det godtar jag inte.
- Vad godtar du? - Det här är inte min galenskap.
Det här kan vara anfall.
Det kan vara en tumör.
En blodpropp?
Jag kan rekommendera en neurolog.
Men är det inte fysiologiskt måste du acceptera det du kämpar med.
En mentalsjukdom.
NOBLE HILLS HÄLSOCENTER BALTIMORE, MARYLAND
Du är i goda händer. Dr Lecter är väldigt känslomässigt stabil.
Jag håller med.
Dr Sutcliffe och jag studerade på Hopkins.
Det var länge sen. Då var du inte rädd för att ta i.
Jag har alltid varit mer fascinerad av sinnet än av hjärnan.
Bilderna är mer intressanta än projektorn. Tills den går sönder.
- Will, när började du få huvudvärk? - För två, tre månader sen.
När Will började arbeta på fältet igen, när jag träffade honom.
Och hallucinationerna?
Jag är inte riktigt säker på när de började.
Jag började bara inse att jag kanske inte drömde.
Det är hjärninflammation.
- Är det din förhandsdiagnos? - Ja.
- Vad baserar du det på? - Jag kan känna lukten av den.
Kan din näsa både känna igen parfymer och autoimmuna sjukdomar?
När han började gå i sömnen la jag märke till en lukt.
Och hur luktar hjärninflammation?
Det har hetta. En febersötma.
Varför sa du inte nåt om du misstänkte det?
Jag måste vara säker. Symptomen blev gradvis värre.
I går bad jag honom att rita en klocka.
Han ritade det här.
Rumslig försummelse.
Huvudvärk, förvirring, hallucinationer-
- ändrat medvetande... Han visar alla tecknen.
Man får sällan studera de psyko- logiska effekterna av en sån sjukdom.
Det är ännu ovanligare att få studera de neurologiska effekterna.
Läkare måste överväga nyttan av forskning.
Även nu vet vi så lite om hjärnan.
Man kan göra stora upptäckter.
Den högra sidan av hjärnan är inflammerad.
Det är anti-NMDA-receptorencefalit.
Jag vet. Det är oturligt för Will.
Vad luktar jag som?
Möjligheter.
Vi hittade inget. Inga vaskulära missbildningar-
- tumörer, svullnader, blödningar eller tecken på slaganfall.
Det finns inget neurologiskt fel på dig.
Så det jag upplever är psykologiskt?
Hjärnröntgen kan inte diagnostisera mentalsjukdomar.
Det kan bara utesluta fysiska sjukdomar med liknande symptom.
Vi tar fler prover. Vi kan ta ett blodprov.
Men jag tror inte att de heller kommer att ge nåt svar.
Du visste att fältet kunde vara en ödeläggande miljö för Will.
Jag hade åtta döda tjejer i Minnesota. Will tog fast mördaren.
Och han blev smittad av mördarens sjukdom.
Han tänker på hur det är att döda.
Det är bättre att han blir lite galen än att oskyldiga dör. Han håller med.
Will är oskyldig.
Ja, det är han. Will är genuin.
Han överlever allt jag får honom att genomgå. Han kämpar sig tillbaka.
Inte alltid. Än så länge.
Neurologen hittade inte nåt. Det gjorde honom upprörd.
Ville han att nåt skulle vara fel?
Han ville ha ett annat svar än mentalsjukdom.
Anser du att han har en mentalsjukdom?
Han har för många spegelneuroner. Barn har huvudet fullt av dem.
De hjälper oss att socialisera och smälter sen bort.
Will behöll sina. Det gör det svårt att veta vem han är.
Luften på brottsplatserna är nersmetad med skrik.
Han reflekterar inte bara där, han absorberar.
Klockan är 22.36.
Jag är i Greenwood i Delaware. Jag heter Will Graham.
Klockan är 01.17. Vi är i Greenwood i Delaware.
Jag heter Will Graham, och du är vid liv.
Hör du mig? Du är vid liv!
Varför ringde du mig i stället för Jack eller polisen?
Jag ringde dig för att...
...jag inte är helt säker på att det jag såg var verkligt.
- Låt oss bevisa det. - Jag tog tag i hennes arm.
Ett lager av död hud gled av det undre lagret, som en handske.
Därför blöder hon inte.
Inget blodomlopp. Inget binder fast vävnaden.
Vad gjorde du med det?
- Jag vet inte. - Minns du inte det?
Det kan vara stafylokocker. Eller spetälska.
Ögonen var missfärgade, hon var underviktig. Levern la av.
Hon var... mentalsjuk.
Hon vanställde en kvinnas ansikte för att hon trodde att det var en mask.
Hon kan inte se ansikten.
Om hon dödade Beth LeBeau kanske hon inte ens vet om det.
Varför kom hon tillbaka?
För att övertyga sig själv att hon inte gjorde det?
Var det därför du kom tillbaka?
Om jag inte var tydlig nog...
Jag vet att jag inte dödade Beth LeBeau.
- Jag vill bara veta vem det var. - Jag också.
Det spekuleras mycket om dig på FBI.
Vad spekulerar de om?
Att Jack har pressat dig till stupet.
Och att du pressar dig själv över kanten.
Mördaren kan inte acceptera sin egen verklighet.
Jag kan känna igen mig själv i det emellanåt.
Trots det känner jag mig relativt tillräknelig.
Klockan är 19.05.
Jag är i Baltimore, Maryland. Jag heter Will Graham.
Tack för att du gör som jag vill.
- Det känns som att jag ser ett spöke. - Mördaren eller dig?
- Bägge. - Vi vet att hon finns. Vi har bevis.
När du hittade henne tappade du inte förståndet.
- Men tiden. - Tappade du tiden igen?
Jag har pratat med dr Sutcliffe.
Vi pratade om ditt besök. Vill du prata om det med mig?
Han hittade ju inget fel.
Vi fortsätter att leta efter svar.
Ger du mig tillstånd att utföra några test?
Ni skulle väl inte publicera nåt om mig, dr Lecter?
Om det finns nåt av terapeutiskt värde för andra-
- formulerar jag det i en oigenkännlig form.
Gör det i så fall postumt.
Efter att du eller jag dör?
Vad som än händer först.
Har du övervägt Cotards syndrom?
Det är en ovanlig psykisk störning. Man tror att man är död.
- Pratar du om mördaren eller mig? - Mördaren så klart.
Hon kunde inte se offrets ansikte, eller försökte avtäcka det.
Cotards kan göra att man inte känner igen andra.
Det blir fel i de elektriska urladdningarna i hjärnan-
- som gör att vi kan känna igen ansikten.
Även de vi känner framstår som bedragare.
Så hon sökte nån som hon älskade och litade på.
Hon kände sig sviken och blev våldsam.
Hon kan inte lita på folk som hon förr trodde var pålitliga.
Mentalsjukdomen låter henne inte göra det.
Vävnadsprover från brottsplatsen stämmer med er dotters journal.
Jag blev lättad när ni ringde.
Jag trodde att ni hade hittat henne och...
...att hon hade funnit frid. - Trodde ni att hon var död?
Jag låter som en hemsk mor.
Jag försökte vara en bra mamma. Jag vill inte att hon ska lida.
Ingen tvivlar på att ni är en hängiven mor.
- Hur väl kände hon Beth LeBeau? - De var bästa vänner.
De gick på samma skola tills det blev farligt för Georgia att gå i skolan.
När märkte ni att er dotter hade en mentalsjukdom?
När hon var nio år och sa att hon funderade på att döda mig-
- och att hon redan var död.
Vilka symptom hade hon?
Anfall, hallucinationer, psykotisk depression.
Jag var tacksam när hon var katatonisk.
- Var hon våldsam? - Ibland.
- Vad sa hennes läkare? - Inte mycket.
Hon var på sjukhus i månader i taget.
Blodprover, hjärnröntgen... Inget av det gav nåt resultat.
De visste inte vad som var fel.
Vet ni ännu inte det?
De sa bara att det var en sak eller en annan.
De gissade bara hela tiden.
Jag gjorde efterforskningar. Jag skrev ner allt läkarna sa.
Olika terminologi. Jag lärde mig mycket.
Men framför allt lärde jag mig...
...hur lite man faktiskt vet om mentalsjukdomar.
Det de vet handlar sällan om att hitta lösningar.
Det handlar mer om att hantera förväntningar.
- Hanterar du dina förväntningar? - Jag förändrar mina förväntningar.
När Miriam Lass dog måste jag åka hit och packa ihop.
Men det var överväldigande. Jag tänkte att jag borde sluta.
Jag hade ju fått en aspirant dödad.
Det dåliga ledarskapet var mitt ansvar.
Chesapeake-mördaren dödade Lass.
Det kändes inte så.
Jag tog ut henne ur klassrummet, som med dig.
- Hon var elev. Jag är lärare. - Jag är lika ansvarig för dig.
- Jag tar ansvar för mig själv. - Nej, vi kan göra det tillsammans.
Jag bröt mot reglerna med Miriam.
Jag bad henne att göra det, och jag bryter mot dem nu.
- Genom att låta en labil agent jobba? - Specialagent. Du representerar mig.
- Har jag varit en dålig representant? - Nej.
Men varför är du kvar här när vi båda vet att det är dåligt för dig?
- Vill du att jag ska sluta? - Nej.
Du hade chansen att sluta, men du gjorde det inte. Varför inte?
Jag tror att ditt arbete här har fått dig att känna dig stabil.
- Det är bra för dig. - För stabilitet krävs fundament.
- Mina förtöjningar är byggda på sand. - Jag är inte sand, jag är berggrund.
När du tvivlar på dig själv måste du inte tvivla på mig med.
Jamón ibérico.
Du gillar dina godbitar. Ju dyrare och svåråtkomligare desto bättre.
Det gör att man förväntar sig kvalitet.
Inte alltid.
För ibérico väljs bara några tusen grisar ut varje år.
Men är grisen, när den har fötts upp, slaktats och lufttorkats-
- egentligen bättre än andra grisar?
Eller är det bara dess rykte som gör produkten så populär?
Det är irrelevant.
Om köttätaren anser att det är bättre avgör det dess värde.
Psykologi vinner över neurologi.
Vi vet var Ibérico får grisarna från-
- men var hittade du din?
Syftar du på Will Graham?
Du gillar det sällsynta.
Vad gör honom så sällsynt?
Will har en anmärkningsvärt livlig fantasi. Det är vackert.
Ren empati.
Det finns inget han inte förstår. Det gör honom livrädd.
Du sätter eld på hans sinne.
Fantasi är ett intressant redskap för att framkalla feber på.
Så hur långt ska det gå?
Släcker du branden? Eller låter du honom brinna?
Will är min vän. Vi släcker branden när det är nödvändigt.
Han har bett oss att ta fler prover.
Nu när vi vet vad det är blir det lättare att dölja det för honom.
Stoppa in dem här.
Det går snabbt.
Dr Sutcliffe?
Du är ren.
Du kan inte ha gjort det utan att få nåt på dig. Du har inget på dig.
Jag känner mig inte ren.
Mordvapnet har samma sjukdom eller skadade vävnad som hos Beth LeBeau.
Vad har han att göra med det andra offret?
Bara mig.
Vad minns du?
Jag minns att jag kom hit.
Jag la mig i magnetkameran. Jag kom ut och hittade dr Sutcliffes lik.
- Ingen förvirring? - Inte så vitt jag vet.
Brukade dr Sutcliffe ta emot patienter när kontoret var stängt?
Han var väldigt tillmötesgående.
Georgia Madchen följde efter dig hit.
När du låg i magnetkameran gjorde hon det här mot läkaren. Varför honom?
Hon ser inte ansikten. Hon kanske trodde att han var jag?
Okej, varför dig?
Jag vet inte. Jag har för vana att ta hand om hemlösa djur.
Jag försökte säga till henne att hon var vid liv.
Hon kanske hörde mig.
Det kanske var länge sen det hade fallit henne in.
Jag ser dig, Georgia.
Tänk på vem du är.
Det är midnatt. Du är i Wolftrap, Virginia.
Du heter Georgia Madchen.
Du är inte ensam. Vi är här tillsammans.
Är jag vid liv?
Klarar hon sig?
Infektionsrisken är hög. Hon har förlorat mycket vätska och benmassa.
Hon behandlas som ett brännoffer.
- Blir hon mentalt frisk? - Hon har Cotards syndrom.
De flesta som lider av det kan behandlas.
Extrema fall kan kräva elektrokonvulsiv behandling.
- Jag är mer bekymrad över Will. - Och din kollega dr Sutcliffe?
Jag sörjer över dr Sutcliffe, men Will är vid liv.
Han letar efter en förklaring som kan ordna allt.
Jag letar också efter en förklaring.
Jag vill prata med den unga kvinnan när hon vaknar.
Hur mycket tror du att hon minns?
Jag hoppas att hon inte minns mycket.
Översättning: Evelina Eriksson www.broadcasttext.com